Jag har lite erfarenhet från en "arg ridskoleponny". Hans bakgrund var att han redan från början var frustrerad över alla som skulle gulla/gosa (vit ponny med gulligt huvud syndromet
![Woman shrugging :woman_shrugging: 🤷♀️](https://cdn.jsdelivr.net/joypixels/assets/8.0/png/unicode/64/1f937-2640.png)
) och sedan gick hans absolut bästa hästvän bort. Brusten aorta i hagen, han gick tillsammans med henne - och var helt vansinnigt förtvivlad när de upptäckte vad som hänt.
Han blev förändrad. Han högg, sparkade, och tröck upp folk i väggen. Ett tag fick bara ridlärare hantera honom, men efter ett missförstånd mellan ridlärare och mig gick jag in för att göra iordning honom för ridlektion. Han var extremt krävande och jag var inne på att ge upp ett par gånger men lyckades till slut få på sadel och träns. Ridläraren frågade om jag ville jobba med honom mer och det gjorde vi tillsammans.
Det var konstant uppmärksamhet som gällde inne i hans box, samt extremt tydliga gränsdragnigar och rejäla skopor förståelse. Jag gjorde i ordning honom med hjälm, väst, dressyrspö och någon visste alltid att jag var inne hos honom och tittade till mig ofta. Det tog två timmar i början, och jag fick ner det till en timme till slut. Det var "infångandet" och sätta på sadeln som tog tid.
Uppmärksamhet på hans kroppsspråk - en blick, en liten rörelse med svansen, käke som spänner sig. Jag lärde mig att se hans tidiga varningstecken.
Förståelse - han var inte arg, farlig och tokig. Han var (tolkade jag det som) ledsen, frustrerad, och ville vara i fred. Jag backade så fort han visade att han tyckte det var nog. Gick ut, räknade till 30, gick in igen. Borstade bara där sadeln skulle ligga oftast. Hade han en bra dag blev det mer.
Tydlig gränsdragning - när han gick över gränsen röt jag till och hötte med dressyrspöet, kunde peta till honom någonstans på kroppen eftersom det var ett bra sätt att bryta hans beteende.
Jag lärde mig och respekterade hans gränser, han lärde sig och respekterade mina. Vi kom till en punkt där jag kunde hantera honom och han förstod att jag inte kommer borsta i evigheter osv. På honom var det som att när sadeln kom på blev han lugnare, när tränset kom på var han inställd på jobb. Han gick jättefint på lektionerna. Tyvärr var han rätt gammal och med beteendeproblemen han hade var det ingen som ville ha honom. Ridskolan lät honom somna in.
Jag glömmer aldrig de saker han lärde mig, jag ser på hästar helt annorlunda efter honom. Innan honom var det stå på sig, aldrig ge sig, aldrig visa rädsla, hästen ska göra det du vill till varje pris. Nu är det mer en ömsesidig relation där båda faktiskt måste ha något att säga till om, en vän, som jag får att vilja göra det jag vill genom positiv förstärkning och vänskap. Minns alltid det magiska tillfället när jag öppnade boxdörren och han backade mot mig med rumpan och jag blev rädd att han tänkte kicka. Men nej, det kliade på rumpan! Jag kliade, och när han tyckte det var nog gick han bort. Jag stängde boxdörren och lämnade honom ifred. Han lärde mig så mycket. Det är så himla onödigt att tvinga hästar att gilla gos och rykt när de inte gillar det. Önskar att fler kunde lyssna på hästarna, speciellt på ridskolor. Då kanske man skulle slippa många "sura arga ridskolehästar"