Jag kände ju redan vid niotiden på morgonen att jag fått lite annorlunda ont i magen. Tänkte: toppen förvärkar, kanske blir bebis denna vecka i alla fall!
Sedan var det ganska lungt, sambon var förbi hemma och lämnade av sin lunchlåda vid 12.30-13 tiden. Då hade jag lite mer ont och ville gärna röra mig när (vad jag nu vet var värkarna) kom. Sambon åkte ut till en kund, det är lungt sa jag. Det kan hålla på såhär i en vecka.
Vid tretiden började jag dock känna att jag nog inte ville vara ensam i alla fall. Ville helst vara uppe och röra på mig, stå framåtlutad under värkarna, vetekudden lindrande dock helt okej.
Sambon kommer hem, äter lite mat. Jag kommer på att jag vill duscha dels mååååste jag ju tvätta håret och värme känns som en bra idé. Jag ser att det har kommit en blödning, blir lite orolig men tänker att det nig bara är för att jag kanske börjat öppna mig lite. Ber sambon ta tid på och mellan värkarna, går sådär några är i alla fall 45 sek långa. Nu tycker jag sambon börjar bli jobbig
![Stick Out Tongue :p :p]()
Han tvingar ut mig ur duschen och då ser jag att han packat ut alla grejer i hallen. "Vi ska åka nu!". Ringer förlossningen som säger att vi får komma in för koll
Jag, som är övertygad om att det kommer göra såååå himla mycket ondare tycker sambon har bråttom. Jag får på mig kläder, börjar gå runt och plocka saker jag kommer på att jag vill ha ned mig, typ en klase bananer från köksbänken och lite sånt
Sambon får i alla fall ut mig i bilen. Duschen har hjälpt mot värkarna som lugnar sig något på 8-10 min till sjukhuset har jag nog bara två eller tre. Lungt, tycker jag.
Kommer fram och jag tycker promenaden till förlossningen går hur bra som helst, sambon håller inte med. Han tycker vi får stanna för värkar typ vartannat steg. Framme 16.30-tiden.
Får komma in på rum för CTG, i alla fall 20 min säger bm som tar emot och vill att jag ska ligga still på britsen. Så ska hon undersöka sedan. Går sådär att ligga still, på sidan fungerar. Svårt att få bra CTG, tror knappt bm får en chans att lämna rummet. Till sist vill hon göra en undersökning utan att CTG:n är klar. Konstaterar att jag är öppen 10 cm. Klockan är nu runt 16.45 och vi skrivs in
Sedan kämpar vi på ett tag, jag vill helst stå upp framåtlutad med stöd mot något. De försöker få mig att ligga ner flertalet gånger för att kunna undersöka och få ett bra CTG, men jag kan inte ligga ner. Kan inte heller kissa. Nu börjar de trycka på mer och mer och strax innan 20 ska krystvärkarna ha börjat. Bm vill känna hur långt ner bebis kommit och då går vattnet a la Hollywood.
Jag är nu totalt slut i ben och rygg efter att ha stått upp så länge och bara skakar. De lyckas till sist övertala mig om att ligga på sidan på britsen. Bli tappad på urin två gånger här någonstans.
Nytt försök med CTG och jag får snart börja krysta. Det jag minns mest härifrån är att jag var så otroligt trött i benen hela jag bara skakade. Känner ändå att jag kan slappna av och vila mellan värkarna. Här är jag ju inte riktigt medveten om vad som sker i rummet men efter en timmes krystade förstår jag att bebis har det lite jobbigt. De börjar säga till mig att "nu ska han ut, kom igen".
Värre för sambon som ser och hör blickarna och viskningarna. Det är mycket personal i rummet (5 st, varav två gynläkare som egentligen bara skulle observera) och de talar om för honom att bebis har det jobbigt. De har satt skalpelektrod och hjärtfrekvensen är periodvis under 20... Sambon ser att personalen börjar bli orolig och de är inte många minuter från att de får hjälpa bebis ut akut när han till sist går med på att komma ut klockan 21.08. Navelsträngen ligger runt halsen och han är blå och de är väldigt snabba att få upp honom på mig och stimulera med handdukar och massage. Han hämtar sig dock snabbt och börjar snacka. Han skriker inte sådär som jag tänkt mig att de gör utan ligger verkligen och snackar på min mage
Här kunde vi kanske ha fått pusta ut och vara nöjda med drama för denna dag, men efter en stund börjar det ju bli dags för moderkakan att komma ut. Inget händer, 30 min går. De ger oxytocin intramuskulärt. Ingen effekt. Sätter akupunktur i benen. Ingen effekt. Då sätter de kateter och infart i armen samt tar bastest. Hela tiden väldigt lungt och nu är det nog jag som fattar mer än sambon då jag ju vet att detta är förberedelser inför operation. Får mer oxytocin intravenöst. De kallar på läkaren och bm trycker mig på magen och säger att vi försöker en sista gång och precis när doktorn kommer in genom dörren så kommer den äntligen ut!
Jag hade inte fått några stora bristningar men på grund av placering så får jag ändå en hel del stygn. Här hinner de även dra kateter de satte för op och sätta ytterligare en för att kunna sy rätt. Fram emot midnatt är de klara med mig och vi får komma över i en "riktig" säng, får fika och vila.
Jag fasar för att gå och kissa efter fyra katetersättningar och alla stygn men fram emot morgonen känns det ändå som att jag skulle kunna prova. Får några värktabletter och hjälp av undersköterska och det går faktiskt bra, gör inte alls ont. Jag är otroligt blek och skakig och det håller i sig någon dag, har nog aldrig haft sådan träningsvärk i ben och höfter. Så fort jag rätar ut benen så börjar de krampa och skaka.
De har fullt upp på förlossningen och vi blir kvar till fram emot lunch dagen efter då vi får komma över till BB.
Stannar ganska exakt 48 timmar men längtar hem och på onsdagen vid 22.45 checkar vi ut efter att alla kontroller varit okej.
Omtumlande dygn men jag tar ändå med mig en positiv känsla och bild av förlossningen. Fick ju aldrig chansen att ta ställning till smärtlindring då det var för sent, hann inte heller fundera så mycket eller direkt använda de strategier jag tänkt ut. Men upplevde heller aldrig så mycket smärta som jag trodde jag skulle göra. Det var mer en kramp-känsla än regelrätt smärta. Jag andades och mosade sambons stackars händer och jag känner att de faktiskt fungerade bra.
![Smile :) :)]()